Ianuarie 1901:
zorii celui de al patrulea secol al Imperiului Britanic.
Puțini din funcționarii sau conducătorii sai isi imaginau ca va fi ultimul.
Regina Victoria de abia se racise în sicriul ei si deja viceregele ei din India, Lord Curzon,
visa constructia unui memorial în Calcutta
pentru împărăteasa care domnise peste o cincime din lume.
Entuziasmat de arhitectura indiana,
era normal ca mintea lui Curzon sa fie cucerita de cel mai frumos memorial din lume:
Taj Mahal.
Nu numai pentru că el ii redase frumusetea,
curatatand bazarul din fața lui, restauradu-i grădinile de apă.
Acum, va construi un Taj britanic,
pavoazandu-l cu aceeași marmură albă cioplita in carierele din Makrana.
Dar memorialul Victoriei nu va fi un poem în piatră,
ci mai mult o proclamație în cupole și coloane,
pentru ca Raj-ul britanic era "o Roma a epocii moderne"!
Dar era oare momentul sa se cheltuiasca o avere regala când milioane de țărani erau infometati?
Când s-a pus piatra de temelie,
la un an după ce Curzon a plecat din India, cu violența și haosul lui,
cel puțin 16 milioane de indieni au pierit
în cea mai teribila foamete cunoscuta de Asia in ultimele secole.
Ce s-a întâmplat?
Bărbații și femeile din birouri,
jucand chukkas și dansand în club nu erau niste monștri indiferenti cu inima de piatra.
Cei mai mulți dintre ei aveau cele mai bune intenții.
Credeau ca imperiul lor era cel mai bun din lume pentru că era construit pe virtute.
Puterea nu era măsurată în arme Gatling,
ci în dăruirea altruistă de eradicare a sărăciei, ignoranței și bolilor.
Existau culturi întregi "schilodite" de maladii și care statea pe propriile picioare.
Fiind conform "modei" timpului, teoria va merge:
milioanele vor deveni suficient de civilizate pentru a se guverna singure,
apoi le vom lăsa singure, ca pe niste copii ai visului nostru liberal,
recunoscătoare, devotate, pașnice si,
acesta fiind bonusul lumii moderne,
LIBERE!
Dar nu a fost chiar așa, nu-i așa? Deci, ce nu a functionat?
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
IMPERIUL BUNELOR INTENTII
Pe 4 februarie 1834,
un tânărul parlamentar ​​liberal tinEA un discurs de adio alegătorilor săi.
Thomas Babington Macaulay, "Tom Vorbaretul", băiatul minune din Cambridge,
tanarul leader al liberalilor din Comune, un referent și istoric în devenire,
a decis ca cel mai bine pentru el era sa faca avere.
India, se spunea, era locul in care se facea repede.
Doar pentru a arăta că nu era "Tom cel Lacom", se va comporta frumos cu localnicii.
Părăsi Britania industriala, fiind convins că ii va găsi produsele,
precum și spiritul binevoitor, în viață și in plina forma si în Calcuta.
<>
<>>
<>
Optimismul degajat de Macaulay, era vocea autentica a imperiului liberal,
pe langa pânza de bumbac și constituționalismul oferite lumii de catre Imperiul Britanic.
La fel de sigur pe el,
ca si predica și invatamintele date Indiei, Irlandei sau întunecatei Anglii,
unde localnicii trudeau în mizerie, ignoranță și suferinta,
și care de asemenea aveau nevoie de o doză consistentă de zel victorian și vigoare.
Asia, credeau ei, era special de inerta,
ori marele principiu al liberalismului, conform fondatorilor săi,
era, mai presus de toate, "mișcarea".
Macaulay fusese crescut intr-un creștinism strict,
dar adevărata lui biserica era "biserica progresului":
locomotivele cu abur, ziarele gratuite, guvernul parlamentar.
Istoricul din el se uita la ridicarea și căderea civilizațiilor
și jubila că acum era randul Britaniei sa aiba măreția imperială.
Vom împărtăși binecuvântările noastre, morale și materiale.
Vom inlatura societățile antice, mizerabile, sărăce și tiranice,
și le vom învața sa aiba încredere în ele insele.
Și dupa ce terminam treaba, ne faceam bagajele și plecam acasă.
Deci, "marele principiu" al Imperiului Britanic era auto-lichidarea!
Ca un părinte cuprins de emoția amăruie cand copiii ii ieseau în lume, plecand de acasa,
dar cuprins de o afecțiune multumitoare.
Anii 1830 au fost o răscruce în viața tinarului imperiu liberal.
Pentru bunăstarea subiecților nostri bastinasi
aveam obligatia să impunem valorile vestului in est,
sau va trebui să reconstruim și sa revigoram cultura si societatea asiatica.
Charles Trevelyan, un alt tânăr reformator mărinimos, care o curtase pe sora lui Macaulay,
era în dubiu pe care drum să o ia.
Cu cat India devenea mai britanica, cu atât mai bine.
Pentru Macaulay și Trevelyan, țara trebuia transformata într-o uriasa scoală.
Pentru ei, profesoratul nu era doar un loc de muncă.
Educația occidentală era instrumentul sprin care India
avea să fie transformata dintr-o lume de căruțe și cerșetori,
într-o lume dinamică victoriana progresivă a telegrafului și locomotivei.
Engleza era calea prin care ii vor uni pe indienii divizați in atâtea credințe și limbi
si ii va ajuta sa reduca decalajul cultural dintre Europa și subcontinent.
Celor care spuneau, "le vei distruge cultura",
Trevelyan le răspundea ca acest hinduism...
<<...identificat cu atât de multe imoralitati brute și absurdități fizice>>
<>
Suntem pe o verandă, intr-o dupa-amiaza tarzie,
momentul perfect al unei zile imperiale.
Este momentul in care cuvinte ca "verandă" și "bungalou" intra in vocabularul britanic.
Ceea ce te face să crezi că lumea pe care sahib si-o construia
era "căsătoria" dintre un indian și stilul de viață britanic.
Un bungalou la urma urmei, era o locuința indiana pe un etaj.
Dar nu era chiar așa!
Intr-un bungalou, britanicii si-au construit propria viața
care semana cât se poate de mult cu viața unui domn de la țară
din Buckinghamshire, Hampshire sau Lancashire.
În loc de agitația unei curti indiene, pline cu animale, in care se spăla și se gătea continuu,
avem grădina de trandafiri, gardurile vii bine intretinute,
grădinari foarte disciplinati.
In siguranță în spatele pereților bungalourilor și barăcilor,
și flatati ca fiind noua clasă de negustori vorbitori de limbă engleză,
sahib-ii isi imaginau ca știau totul despre aceasta noua, occidentalizata, Indie
ceea ce insemna ca erau, după cum lui Macaulay ii plăcea s-o spuna,
"aliati", nu "subiecti".
Deci, când Macaulay și Trevelyan s-au intors acasă la sfârșitul anilor 1830
la munca guvernmentală din Londra,
erau siguri că "semănasera" semințele unei Indii moderne, liberale.
Acum totul era pus la punct pentru a asigura cât mai multa lume posibila
ca India va fi guvernată de un singur mecanism capabil:
Imperiul Britanic al comerțului liber.
India educata, anglicizata va fi un jucator cheie.
Exista doar o lege de fier: "lasa piața sa-si facă treaba."
Dacă unii oameni "erau striviti" în numele noii ordini economice,
ei bine, așa să fie.
Dar în timp ce "modernizatorii" priveau spre Est pentru a vedea rezultatul marelui lor experiment,
primul mare șoc contra opiniilor lor a venit din direcția opusă, din vest.
De undeva alarmant de aproape de casa:
din Irlanda.
Mulți dintre cei care privesc acum dezastrul spun că l-ar fi văzut venind,
ca ar fi văzut că Irlanda era "o Indie ploioasa",
cu o populației care explodase de la 2 la peste 8 milioane într-un secol,
prea multa lume fiind "agățata" de parcelele mici neproductive,
prea mici pentru a putea face profit pe piața imperiala.
Desigur, la fel ca India, existau si insule de modernitate în marele ocean al sărăciei.
Exista o Irlanda bogata in est și nord, în jurul lui Dublin și Belfast,
care putea confrunta uriasul "motor" al Britaniei industriale,
furnizandu-i unt și carne, imbracaminte și cereale.
Dar in vest Irlanda suferea.
Aici erau parcele mici de teren pe care cultivau doar cartofi, cu o colibă și un porc,
care faceau diferenta intre a supraviețui și a face fata foamei.
Prin anii 1840, barbatii si femeile irlandeze, mai ales in regiunile mai sărace din vest,
mîncau între 5 și 7 kg de cartofi pe zi,
uneori "udati" cu putin lapte bătut.
Dar, în 1845,
Îngerul Morții a lovit sub forma ciupercii "phytopthora infestans".
Sporii cresteau pe partea inferioara a frunzelor, vântul irlandez ii imprastia la vecini,
iar ploaia irlandeza "se asigura" ca aceste culturi putrezeau.
Infestarea a fost atât de bruscă și fără precedent,
incat la inceput a fost imposibil sa se evalueza amploarea dezastrului.
În luna august 1846, părintele Theobald Matthew vedea dezastrul:
<>
<<În multe locuri, oamenii nenorociți stateau pe gardurile gradinilor lor distruse,>>
<>
Și în acelasi timp, ovăzul, unul din primcipalele exporturi irlandeze, era expediat afara.
Omul de la Trezorerie care executa politica guvernului, era Charles Trevelyan.
Dacă țăranii din vestul Irlandei nu puteau cultiva cartofi,
puteau câștiga bani pentru a-si cumpăra mancare doar lucrând pentru guvern.
Acesta a fost unul dintre planurile de ajutorare:
un drum în Burren, ținutul Clare, care nu duce absolut nicăieri.
Dar nu mai conta, pentru ca si aceste locuri de muncă inutile au fost închis.
La fel s-a procedat si cu bucătăriile supei pe care guvernul le-a furnizat pentru putin timp,
urmând exemplul quaker-ilor și altora.
Acum mai exista decat un singur loc in care sa te duci: casa de ajutor.
Chiar dacă aveai tifos sau dizenterie.
Casele de ajutor, ca aceasta din Portumna, in Galway, s-au umplut până la refuz.
Dintotdeauna casele de ajutor au fost proiectate sa semene cat mai mult cu închisorile
pentru a descuraja pe cineva care avea cea mai mică șansă de a munci.
Cand foametea s-a intetit, si situația de aici s-a inrautatit,
bolnav și sănătos gasindu-se unul langa celalalt.
Trebuia să-ti ajunga peste cap ca să vrei să-i treci pragul,
dar când alternativa era foametea,
mulțimile i-au batut la ușa implorand să fie lăsate înauntru.
După iunie 1847,
ca sa obții ajutor trebuia să dovedesti ca ai ajuns la capatul puterilor,
ca nu ai mai mult de 1.000 m.p.
Desigur, arendarea a 4.000 m.p. de mlaștină sau de camp in paragina
nu te facea sa apartii clasei de mijloc.
Sute de mii de țărani s-au "agățat" de colibele și parcelele lor de teren,
in speranta ca intr-o zi vor cultiva din nou cartofi.
Acum se confruntau cu o alegere teribil:
fie isi cedeaza pamanturile proprietarilor pentru a obține saracaciosul ajutor,
fie si-l pastreaza si mor de foame.
Nu aveau alta alegere.
Infometatii au renuntat siguri la pământ doar pentru a obține ceva de mâncare,
călătorind kilometrii pana la rarele case de ajutor, parasindu-si terenurile.
Era ocazia pe care proprietarii irlandezi de abia o așteptau.
Arendasii care au încercat să rămână au fost evacuați forțat,
distrugandu-li-se acoperișurile pentru a se asigura că nu se mai întorc.
Acum proprietarii puteau sa creasca oi și vite pe aceste hectare,
mult mai profitabile decât țăranii și porcii.
La apogeul foametei, erau prea multi copii morti,
fie la nastere, fie foarte mici, pentru ca preoții să-i poata boteze pe toti.
Renegand pamantul sfințit,
tații lor i-au dus pe o bucata de pământ a nimanui ca aceasta, pe o insula indepartata din Atlantic,
punandu-le ca semn o piatră pentru a le marca scurta viață trista.
Celor 2 milioane de barbati si femei irlandeze, care pur si simplu nu mai puteau lupta
împotriva foametei, proprietarilor oportunisti și cruzimii dure a guvernului,
le mai ramaneau doar un singur loc unde puteau sa se mai "târasca":
in porturi, care ii va duce departe, în America, Canada, Australia, Noua Zeelandă,
unde, cu ajutorul lui Dumnezeu, sperau intr-o sansa mai buna, o viață mai bună.
Vor trece multe generații pana cand populația Irlandei va ajunge iar
la populatia dinainte ca flagelul cartofilor sa loveasca.
In memoria diasporei irlandeze din Boston, New York sau Sydney,
"marea golire" a vestului Irlandei s-a produs mai ales din cauza britanicilor:
fiind un complot, un mic genocid englez.
Desigur ca nu e adevarat!
Majoritatea faptelor crude au fost provocate de irlandezi unii altora,
la fel cum eliminarea muntenilor au fost orori comise de scoțieni împotriva altor scoțieni.
Dar Trevelyan și altii ca el au subscris la teoria "binecuvântarii deghizate",
conform careia, la fel ca în India,
drumul spre modernizarea economiilor rurale supraaglomerate, neproductive,
va fi pavat mereu cu ruinarea satelor.
Pentru mulți irlandez de pe ambele maluri ale Atlanticului, Trevelyan era de vina.
John Mitchell, jurnalist și cel mai elocvent si înverşunat anglofon, a scris:
<>
Pretul acestui devotament religios la "Biblia Victoriana a liberului schimb"
a fost 1 milion de morți și alte 2 milioane de dezrădăcinați ca emigranți.
Mai mult de o treime din populația totală a Irlandei.
Probabil ca a fost cea mai mare calamitate pe timp de pace
din toată istoria europeana a sec. XIX.
Nu s-a întâmplat doar in fata pragului usii celei mai bogate țări din lume, ci în casa noastră!
La urma urmei, Irlanda făcea parte din regat din 1801,
acesta fiind, vor spune naționaliștii cateva generatii mai târziu,
"fructul amar al unirii".
Până în primăvara lui 1857,
Trevelyan nu avea nici o îndoială că Britania victoriana era, în cel mai bun sens imaginabil,
noua Romă, Roma dinaintea corupției și despotismului,
"un far" al natiunilor.
Și aceasta datorită reformelor lui Trevelyan, aplicate noului serviciu public:
angajarea prin examen, nu prin relatii.
Acum, guvernul, mașina de vis a lui Trevelyan și Macaulay,
avea nevoie de un spațiu asa cum se cuvine care sa-i proclame măreția morală și politică;
nu de o vizuina de iepure a scribilor cu degetele pline de cerneală,
ci de un palat al intelectualilor și truditorilor.
Si aici, iata noul Birou al Afacerilor Externe, proiectat de Sir George Gilbert Scott.
Destul de arogant ca sa poata sta alături
de Topkapi din Istanbul, de Versailles sau de Palatul Dogilor din Venetia,
o incotestabila "casa" a puterii.
O mașină care avea toate partile interconectate cu o maiestuoasa și precisa economie.
"Minunatele" noastre bănci "spuneau" banilor oamenilor simpli de ceea ce Britania avea nevoie.
Spuneau agricultorilor și muncitorilor cat bumbac și vopsea indigo sa faca.
Apoi, dupa ce erau prelucrate în "fabrica lumii", le duceam inapoi,
locomotivele carandu-ne textilele și metalele spre orașele din India, China și America Latină.
Globul se "micsorase" și datorita minunii moderne a telegrafului,
fiind primul imperiu care se putea lăuda ca functiona pe baza informațiilor de mare viteză,
un "web" mondial al inteligenței comerciale, politice, militare.
Cum a fost posibil, ca avand toate aceste echipamente de colectare a informatiilor,
să nu putem auzi amenințătorul huruit al unui "cutremur" care venea chiar din inima Indiei?
Poate pentru că am fost atat de "prostiti" de noile noastre "jucării" strălucitoare,
incat nu am căutat sau ascultat unde trebuia, nu am avut "urechile" în bazare și moschee,
ca sa ascultam imamii și ghicitorii.
Dacă am fi ascultat,
am fi auzit în orașe plângerile despre misionarii care isi impuneau bibliile în limbile locale.
Iar la tara, protestele despre cum erau dirijate pamanturile,
și impozitele plătite pe ele.
"Revoltă", este cuvântul prin care se definesc teribilele măceluri din 1857.
In acest timp se vorbea despre gradul de ingratitudine
pentru tot binele pe care Britania l-ar fi adus Indiei.
Dar daca te uiti din punctul de vedere al indianului, imaginea se schimbă.
Atât britanicii cat și indienii tin foarte mult la loialitate și onoare.
Dar aceste cuvinte foarte "grele" însemnau două valori complet diferite.
Valori, care erau în război unul impotriva celuilalt în 1857,
înainte ca o singură lovitură sa le "concedieze".
Indienii, indiferent dacă erau hinduși sau musulmani, țărani sau orășeni,
trăiau într-o lume guvernată de ceremonie, rușine, respect și pasiune.
Apreciau autoperfectionarea morală și materială victoriana,
și mai presus de toate, disciplina emoțională.
Ca de obicei, la instruirea recruților indieni, sau sepoys, cu noua, perfecționata pușca Enfield,
armata a neglijat sa se asigure ca ungerea cartușelor
sa nu fie făcută nici cu grăsime de porc, nici de vacă,
o ofensa atât la musulmani, cat și la hinduși.
De fapt, nu litigiul ofensator al cartușelor a fost problema,
unsoarea vegetală înlocuidu-le repede.
Cel mai ofensator a fost răspunsul din ce în ce mai arogant al britanicilor
la problemele considerate de ei banale.
Erau pe cale de a afla exact ce era și ce nu era banal la un indian!
De generații, provincia Awadh din nordul Indiei furniza armatei britanice cei mai buni sepoys,
iar cand se întoarceau acasă se lăudau cu asta prin parcurile din Lucknow, principalul lor oraș.
Apoi, în 1856, statutul lor special a dispărut când Awadh a fost anexat.
De ce?
Deoarece noul serviciu public al lui Trevelyanite a decis că provincia era prost administrata.
Sepoys-ii s-au alăturat unei largi cohorte, perceptori, judecători locali, curtezane de palat,
toti suparati că un regim perfect funcțional a fost demolat de britanici de dragul oficiosilor.
Acum, Lucknow, unul dintre cele mai comode locuri unde europenii și indieni interferau,
in luptele de cocoși, de exemplu,
devenise un oraș izolat.
"Incorsetato-dantelatii" britanici erau înghesuiti în cantonamentul lor militar
și în clădirile împrăștiate pe cele 37 de hectare ale Reședinței
completat cu biserici, cluburi si sala de banchet.
Erau pe cale de a plăti pretul acestei izolari.
Supra-dependența lor de noua tehnologie a informației i-a rupt fatal de "gura strazii".
Sahib-ii spuneau că au construit acest "zid sanitar" pentru memsahib-i,
pentru ca paraseau India în număr record.
Trebuiau să țină doamnele departe de murdărie, mizerie, boala
și de înspăimântătoarea morala a localnicilor, pe care nu o cunosteau.
Memsahib-itii din Lucknow vor cunoaste adevaratul gust al Indiei printr-o răzbunare.
Sa o luam pe Katherine Bartrum, de exemplu, de 23 de ani,
abia căsătorita cu un chirurg militar, care trăia într-un fort la 150 km de Lucknow.
Acolo, cu noul ei nascut, Kate ducea o viața obisnuita intr-un bungalou,
ajutata de servitorii ei.
La începutul lui iunie 1857, Kate și soțul ei, Robert,
au auzit incredibila veste că sepoy-ii mărșăluiau spre Delhi
și ca batranul rege, ultimul "mughals", Bahadur Shah,
tinea discursuri prin care cerea credinciosilor să se ridice împotriva "feringhee-ilor",
odiosii străini.
Europeanul Delhi ardea,
supraviețuitori sai disperati retragandu-se pe acest deal din nord-estul orașului indian.
Ceea ce a început ca o revoltă a soldaților
s-a intetit ca focul de paie într-o uriasa rebeliune a țăranilor și orășenilor,
chiar in mijlocul Vaii Gange, inima prospera a Indiei.
Nici Lucknow nu va scăpa de flăcări.
Zvonurile au hranit razmerita, chiar până in bungaloul lui Bartrum.
Cu o viteza brutala, lumea lui Kate care nu trebuia sa se schimbe niciodată,
a rutinei zilnice a maturatorilor, rândaşilor, punkah-wallah-ilor, bucătarilor, grădinarilor,
a început să se nărui in fata ochilor ei:
<>
Izolarea ii indica ca ținte sigure.
Singura lor șansă era să ajunga la cetatea din Lucknow.
Când Robert a fost chemat la regimentul său,
Kate a făcut drumul pe un elefant prin ostilul ținut al cupolelor și minaretelor orașului de aur Awadh.
8.000 de sepoys se pregăteau să încercuiască Rezidenta.
În ea erau doar 800 de soldați britanici,
doar 700 de trupe loiale din India, și 50 de elevi din La Martinière,
scoala model din vestul lui Lucknow, gata să-si facă datoria.
Asediul a început curând după ce Kate a ajuns.
Când tentativa de evadare a eșuat,
era evident ca va fi nevoie ca soțiile britanice sa devina asistente medicale si bucătarese.
Torida căldura era "sparta" doar de ploile torențiale.
Vaci și cai rătăcitori alergau peste tot înnebuniți de sete.
Sotiile trebuiau să îngroape cadavrele putrezite.
Cand s-a facut si mai cald, Rezidenta s-a transformat într-o groapa de boli.
Kate Bartrum era sufocata de latrinele pline ochi.
Alimentele au devenit abominabile, acoperite de uriase roiuri de muște.
Mai ramasese sampanie, dar acum era folosita ca anestezic numai pentru răniții grav:
o sticla bauta dintr-o înghițitură înainte de amputare.
Kate Bartrum privea copiii și mamele murind de holera si dizenterie.
A văzut oameni innebunind.
"Masca victoriana" cazuse.
După aproape 5 luni,
o trupă le-a venit in ajutor si a reușit să facă o străpungere și sa evacueze femeile și copiii.
Dar asediul a continuat.
Nu va fi ridicat până în 1858, primăvara următoare.
Atunci, marea revolta indiana a fost zdrobite.
Calcuta a rămas intacta intr-o parte a țării și Punjab in cealaltă.
Trupele din ambele parti s-au unit în centru și apoi a fost doar o chestiune de timp.
Apoi a venit pedeapsa: repede și teribilă.
Sepoy-ii au fost spulberati cu tunul, biciuiti pana la moarte, mutilati.
Compania Indiilor de East și conducatorii <>
au fost inlăturati în același timp.
Catastrofa revoltei a pus sub semnul intrebarii
toate vechile idei despre cum trebuie sa fie condus imperiul.
Ce formă sa ia în viitor, a divizat opinia publica.
Aceste diviziuni au fost personificate de marii "Punch și Judy"
din politica celei de a doua jumătati a secolului victorian: Disraeli și Gladstone.
Vor sluji zeci de ani, conform opiniilor lor despre puterea imperiala şi conflicte
şi conform stilului lor politic și personal.
Omul care a dat britanicilor adevăratul apetit pentru imperiu a fost, desigur, Benjamin Disraeli.
Întreaga sa cariere, de la inceput și pana la sfarsit,
veneratul lider al partidului conservator, Sir Robert Peel,
care tinea frâiele acestui partid, a facut un lung si virtuos exercițiu de improbabilitate.
Dar cea mai improbabila "ispravă" a fost de a face exotice, începând cu el însuși,
internul, naționalul, patrioticul.
Recursul lui Disraeli nu semana cu al lui Gladstone,
nu era un nobil condus de morala bunului samaritean.
Când regina Victoria s-a plâns lui Gladston ca ura "cand se vorbea ca in piață",
exprima iritarea a milioane dintre supusii sai.
Cei doi petreceau ore in sir spunandu-ti de toate.
Gladstone, când își dadea timp liber de la tribuna,
își sufleca manecile și tăia copaci in Hawarden, proprietatea sa din Flintshire.
Disraeli, cand lucra la Hughenden, casa sa din aproapiere de High Wycombe,
se plimba pe terasa, în mijlocul păunilor lui...
...și apoi rasfoia unul sau doua documente mimand ca studiaza:
"Imi place sa ma uit la razele soarelui cazand pe legăturile cărților".
Ca un maestru psiholog ce era,
Disraeli se baza pe intuiție, atat de banala pentru noi, dar șocanta pentru victorieni,
pentru că în epoca zorilor politicii de masă, nu toată lumea vroia să faca politica;
mai degrabă decât sa lupte necontenit să FIE mai buni,
mulți oameni ar fi fost mai fericiti să FACA ceva bun pentru ei.
De fapt, noul alegător prefera îmbunătățirea practica regenerarii morale.
Liberalii, care au fost dintotdeauna pentru aceasta,
sustineau ceea ce guvernul Disraeli oferea:
mâncare mai bună, apă mai curată și "oom-pah" de prost gust din imperiu
mai degraba decat pioasa supraînălțare a libertatii.
În viziunea post-revoltă din India a lui Disraeli, regina trebuia sa domneasca ca împărăteasă,
iar Britania sa se indeparteze repede de visul lui Macaulay,
in care cel mai bun lucru pentru indieni era sa-i transforme în "englezi maro".
Să-i lasam sa fie indieni în grija părinților sahib,
a viceregilor și echipelor lor de prefecți,
a comisarilor de districte, magistraților și perceptorilor.
In schimb, copii lor vor deveni "băieți și fete bune",
pentru perspectiva pacii, sănătatii și a unui castron de orez.
Pentru Disraeli și conservatori, scopul era mai mult imperiu, nu mai puțin.
Acum, India avea nevoie de extravaganta pentru a-l sărbători pe noul ei stăpân.
Si cine era cel mai bun dintre nobili ca să o organizeze,
decat poetul cel mai prost, Earl de Lytton?
India lui Lytton va fi o noua veche India, o combinație de tigri și negustori ambulanți,
de oameni sfinți și prinți nativi, de bijuterii, feudali și loiali.
Regina imparateasa a promis sa protejeze vechile traditii și obiceiuri din India.
Legătura va fi sigilata la Durbar,
de o uriasa adunare găzduita de locul cel mai sacru al raj-ului, Delhi Ridge,
pe care britanicii il aparasera cu greu în timpul revoltei,
si care, împreună cu Lucknow, devenise loc de pelerinaj dupa cei 20 de ani scursi.
Spectacolul va șterge memoria sacrificiului.
In ziua Anului Nou a lui 1877, mii de oameni se uitau la Lytton pe un podium,
la steagurile lui desenate de tatăl lui Rudyard Kipling,
cum primea, în numele împărătesei, omagiul a 300 de nobili indieni,
de la nizam-i, gaekwar-i și maharajah-i.
Spectacolul trebuia să fie suficient de mare,
ca să-i impresioneze cu invincibilitatea uimitoare a raj-ului.
Lytton a spus:
<>
Banchetul, cel mai scump din istoria Britaniei, a tinut o săptămână.
În cursul acestei săptămâni,
mii de supusi ai împărătesei din Madras și Mysore, au murit de foame.
Nu era un motiv ca sa strice petrecerea, gândea Lytton.
Musonului lovise în sudul Indiei.
Consiliul lui Lytton știa că situația devenise disperata,
dar, deși ar fi trebuit să fie "un nou fel de conducători binevoitori",
când a venit timpul sa acționeze, au aplicat vechile reguli.
Inca o data, nu vor actiona asupra piețelor de cereale.
Inca o data, munca de inlaturare a foametei i-a copleșiți,
fapt care l-a determinat pe executorul lui Lytton, Sir Richard Temple,
sa joace rolul pe care Trevelyan il jucase mai inainte în Irlanda,
introducand "testul de distanță",
insistand ca infoametatii sa călătoreasca cel puțin 15 km pana la taberele dormitor
ca sa arate ca au muncit din greu.
<>
<
<>
Ceea ce a făcut ca suferinta sa fie atat de obscena,
a fost că a avut loc într-o perioadă de surplus de cereale în alte părți ale Indiei.
Fanaticul devotat al legii de fier a pietei, era guvernul,
care a refuzat să-si elibereze proviziile pentru ca se temea că ar scadea în mod artificial prețurile.
Asa ca, bunul simț și umanitatea au fost sacrificate pentru fetișul pieței
și milioane de oameni au fost lasati să piară.
In 1877, au murit de foame și holera 5 milioane de oameni.
Misionarii îngroziți vor fotografia imagini socante
in care nimeni din Britania nu mai credea.
Au văzut țărani murind în fața soldatilor care păzeau depozitele de orez și cereale.
Florence Nightingale, a plecat indignata de raportul despre foamete, numindu-l:
"cel mai hidos raport al suferinței umane și distrugerii pe care omenirea l-a văzut vreodată".
Pentru William Gladstone, lecțiile Indiei și Irlandei erau foarte clare.
Nu paternalismul strălucitor al lui Disraeli era răspunsul.
Pentru Gladstone, din punct de vedere moral era de neiertat.
Dar liberalismul trebuia să fie ceva mai mult
decât vechea "mantra" a libertatii, comerțului liber și dreptatii.
Trebuia să-i "ţintuiesti culorile" de "catargul justiției politice".
Cu siguranță ca sentimentul ca sunt jefuiti de aceasta justiție,
i-a dus pe oamenii la mânie și violență.
Deci "noul testament" al lui Gladstone era ideea că guvernul,
chiar auto-guvernarea în cadrul imperiului, sau guvernarea locala indiana,
ar trebui să fie instrumentul justiției.
William Ewart Gladstone a fost un politician
a cărui carieră a fost întotdeauna subordonată revelației religioase,
pentru care Biblia nu era doar un text sacru, ci un ghid in politica.
O data ce Gladstone descoperea un adevăr se simțea obligat,
ca si predicatorii primelor evanghelii,
să-l predice "necredincioșilor", pentru a le aduce "lumina".
Și a predicat!
Un fluierat puternic pune pe sine campania în nord, in Lancashire, Scotia,
unde, cu vântul în păr și focul în pantece,
conducatorul-profet al locomotivei apare înaintea unei uriase "turme"
plouând focurile iadului pe imoralitatea și indiferența guvernului lui Disraeli
la suferința umana.
Gladstone a invins în 1880.
Dar știa că nu avea timp pentru a sărbători, trebuia să ia taurul de coarne.
<>
<<și trebuie să vă supuneți ei.>>
Chiar dacă vroia să se uite în altă parte, realitatea politică o făcea imposibilă.
Acum Irlanda se fălea cu un bloc de 59 de deputați
care nu aveau de gand sa permita Londrei sa neglijeze afacerile irlandeze.
In fruntea lor era Charles Stewart Parnell,
a cărui soartă va fi legata de a lui Gladstone, caci si el crescuse conform regulilor de acasă.
Ca proprietar protestant din comitatul Wicklow si deputat,
Parnell era întruparea cea mai puțin probabilă a furiei irlandeze, a sperantelor și viselor lor.
In acest moment, fara vocea sau prezența lui,
e greu să reconstituim ceea ce a făcut acest conducator patrician atat de carismatic.
Poate e din cauza ca a mers atât de mult contra curentului,
a făcut și a spus lucruri pe care un gentleman nu trebuia să le facă;
un proprietar care "a ars" pentru suferințele celor fără pământ;
un irlandez care putea juca jocul parlamentar ca un lăutar intr-o vinerea seara,
Parnell a fost un fel de Dumnezeu, în birt și pe pista de curse,
dar un Dumnezeu cat se poate de real, in carne și oase.
Puterea lui Parnell de a-i influenta pe liberali și pe Gladstone
venea de la faptul că el calarea doi cai politice:
"manierata iapa" a urnei de vot
și "armăsarul de foc" al violenței de la sate.
Totul a fost declanșat de un colaps al cererii bovinelor și untului irlandez.
Micii fermieri s-au trezit luptand ca să-si plătească arenda.
Multi dintre ei se confruntau cu evacuarea.
S-au luptat cu ferocitate, mutiland bovinele, incendiind, ucigand.
Parnell, în calitate de președinte al Ligii Naționale a Terenurilor,
era purtătorul de cuvânt al nemulțumirilor populației rurale.
În 1881, în efortul de a preîntîmpina cresterea violenței,
Gladstone a dat o lege a pamantului
care teoretic dadea guvernului dreptul de a interveni în relațiile proprietar-arendaș.
Oricum, suspiciunile au gasit o cale de a înfrânge încrederea.
De prtea irlandeza, se credea că fără amenințari, boicotari, greve, lovituri date proprietarilor,
britanicii nu or sa ia niciodata in serios o reforma agrară.
De partea britanică, Gladstone spunea prin radicalii din guvernul său
ca o sa fie dur cu militanții.
Ca militant, Parnell a fost aruncat în închisoarea Kilmainham.
Dar curand, Gladstone si-a dat seama că era un gest inutil
și că dialogul este singura cale de urmat.
Apoi, tocmai când se părea că era posibil un progres,
la 6 mai 1882, Lord Frederick Cavendish și subsecretarul lui, Thomas Burke,
au fost atacați și înjunghiați în timp ce mergeau pe jos prin parcul Phoenix din Dublin.
Gladstone a luat-o ca pe ceva personal.
Frederick Cavendish nu fusese doar secretarul-șef pentru Irlanda,
facuse, mai ales, parte din familia Gladstone, fiind nepotul soției sale, Catherine.
Parnell a fost îngrozit, oferindu-si demisia lui Gladstone
presupunand că aceasta crima din Phoenix Park anula orice șansă serioasă de colaborare.
Dar Gladstone a făcut exact ceea ce oamenii grei din ambele părți nu se așteptau să facă:
a respins demisia și a început o corespondență cu Parnell
care a făcut ca relația lor sa fie si mai stransa.
Parnell era important pentru Gladstone pentru ca că era singurul
care putea "traduce" furia plângerilor irlandeze în ceva constructiv politic.
Gladstone era important pentru Parnell pentru că era primul politician britanic
care a luat în serios visul naționalist al legilor locale.
Pe la mijlocul anilor 1880, Gladstone a devenit si mai de neclintit
caci era convins ca prin adoptarea legilor locale, făcea lucrarea lui Dumnezeu în Irlanda.
Era într-o altă lume, cand răsfoia prin biblioteca sa din Hawarden despre istoria irlandeză.
Pe langa toate rugăciunile și penitențele,
era doar realist când spunea in Camera Comunelor că acesta era...
<<...unul dintre momentele de aur ale istoriei noastre,>>
<>
<
Discursul a durat trei ore și jumătate,
Gladstone conrazicand aritmetica potrivnica a lobby-ului
prin uriasa forță a oratoriei.
Din retrospectiva tragica pe care o avem asupra nenorocirilor care au urmat eșecului lui,
nimic nu sună mai adevărat
decât mișcatorul său recurs de a se renunta la istorie și memorie de dragul viitorului.
Irlanda ma întreaba, a spus el:
<<..de ce numesc o binecuvântare, uitarea trecutului.>>
<>
Rugăciunea nu a primit răspuns.
În 1886, legea a cazut.
La fel a făcut și Gladstone și partidul său.
A trebuit sa treaca 6 ani înainte de a se întoarce la putere pentru ultima oară,
dar cu sanse de succes si mai mici.
La acea dată, reputația lui Parnell era distrusa.
În 1890, soțul lui Katherine O'Shea, amanta lui,
depusese o acțiune de divorț bazate pe adulterul lui Parnell cu ea.
Un an mai târziu, părăsit de adepți, renegat de clerul catolic,
murea în brațele ei.
Acum, noul liberalismul avea "cifra octanică mare"
pentru cuceriri imperiale sau din cauza condițiilor sociale de acasa.
Politicienii doar ii faceau pe voie lui Gladstone
cand isi pierdeau timpul cu o altă citire a Legii Regulilor Locale, în 1893.
Uriasul bătrânul a murit 5 ani mai tarziu.
Dar avusese dreptate:
sansa de a-i satisface pe irlandezi la auto-guvernare în interiorul Regatului Unit
nu va mai reveni niciodata.
Incă trăim cu consecințele acestei înfrângeri!
În India, când naționaliștii militanti hinduși au inceput o campanie
care vazuse lumina zilei în Irlanda, era scris pe toti peretii: "boicot".
Întreaga premisa a viziunii lui Macaulay
era că popoarele supuse ar tânji să se alăture lumii consumatorului britanic.
Dar aici ele au spus "Nu, mulțumesc" vânzătorilor atelierului lumii.
Meșteșugarii auto-suficienti vor provoca comertul imperial.
De aceea, Gandhi a pus roata de tors in centrul steagului indian.
Nu o știai dacă stateai in ultimul mare durbars, in 1911,
cand ti s-a oferit un rege-împărat, George V,
prezent în persoană încă o dată pe prăfuitul Delhi Ridge,
acolo unde luptasera martirii revoltei.
3 ani mai târziu, imperiul va cere subiecților loiali să se alinieze regelui și țarii.
Milioane de insi din Irlanda și din India au făcut-o.
Din carnagiului războiului mondial a renăscut militantismul islamic
si republicanismul irlandez revoluționar, dornic să scape din ghearele imperiului.
Aceasta este ozymandias-ul raj-ilor.
În 1947, când India a devenit independentă,
toate statuile regilor, viceregilor și generalilor din New Delhi,
mari, buni sau nu chiar atât de buni,
au fost adunate și aduse aici, in parcul de distractii ale imperiului, Durbar Field,
unde au fost "internați" ca multimea de ostatici disperati ai acestui batran joker, istoria.
Si apoi?
Oare Macaulay, Gladstone și ceilalti "mari preoți" ai maretei misiuni victoriene
au glumit nu doar cu localnicii, ci si cu ei înșiși?
În cele din urmă, au fost doar "decoratorii vitrinei" unui regim
care în realitate vorbea doar de bani și de putere,
iar când erau alungati, doar isi minimalizau pierderile și se furișau acasă?
Poate, dar înainte de a le abandona complet idealurile,
trebuie să notăm ce "a rasarit" din înfrângerea lor:
cicluri de ură religioasă, războaie și masacre sectare, epidemii și sărăcie.
Nu cred că toate acestea sunt în exclusivitate din vina noastră!
Dar poate că, la urma urmei, ultimul cuvânt al Imperiului Britanic nu a fost inca scris.
Cel puțin daca imperiul nu este gândit, în termeni de tunici stacojii și săbii sclipitoare,
ci in dialog, drept și democrație liberală.
Poate că are viitor "căsătoria" dintre est și vest, dacă suntem pregătiți să luptam pentru ea,
nu doar în Calcuta și Karachi,
ci, mai ales, in Leicester, Oldham, Bradford și Burnley.
(: SDR :)